Vi klättrade för att det var roligt, vilket det oftast var.
Vi var ganska anarkistiska och oansvariga.
Vi struntade i allt, vi ville bara klättra.
Det var så jäkla roligt.
Ibland gick det riktigt illa, och då var det inte så kul.
1985 reste vännerna Joe Simpson och Simon Yates -
- till en avlägsen del av Peru.
De var ambitiösa bergsklättrare, och ville bestiga den västra sidan -
- av det 6 400 meter höga Siula Grande.
Deras berättelse har blivit legendarisk.
När vi åkte till Peru var jag 25, Simon var 21.
Vi hade klättrat i Alperna.
Att bestiga berg som inte bestigits förr -
- var målet med mitt liv som bergsklättrare.
En kompis som hade klättrat i Sydamerika -
- hade sett västra väggen på 70-talet.
Han sa att det skulle bli en utmaning.
Det var den sista bergväggen i hela bergskedjan som ännu inte bestigits.
Det fanns en dimension av det okända, och det lockade.
Det låg oländigt till, två dagars marsch från vägen.
Bergen kändes stora om man jämförde med Alperna.
Vi kom fram till en plats i närheten av Siula Grande -
- där vi måste lämna åsnorna.
Det var 7-8 km från den plats där bergen tog vid.
Vi visste att Siula Grande låg där, men vi såg det inte.
Vi hade träffat en Richard Hawking i Lima.
Vi frågade om han ville följa med oss.
Han sa att han inte visste nåt om bergsbestigning.
Jag visste inte var i Peru jag befann mig, eller vad som väntade.
Vi ville ha med Richard, för han kunde vakta vårt läger när vi klättrade.
Jag lärde känna Simon rätt väl.
Jag vet inte om det var hans personlighet -
- eller om han bara var extra snäll mot mig som inte kunde klättra.
Det var desto svårare att lära känna Joe.
Jag var mer inställd på att göra det än Simon.
Siula Grande betydde mycket.
Vi visste att ett antal expeditioner misslyckats där.
Om ingen hade försökt, hade det inte varit detsamma -
- men nu visste vi att det var svårt.
Jag tänkte: "Vi gör det, bara. Vi är bättre än dem."
Sen 70-talet har folk försökt bestiga berg i stora bergskedjor -
- i "alpin stil".
"Alpin stil" betyder att man packar en ryggsäck med mat och utrustning -
- startar vid ett basläger, och försöker bestiga berget i ett svep.
Man sätter inte dit rep på förhand -
- och man gör inga läger som man kan återvända till.
Det är en ren stil, och så besteg jag och Joe Siula Grande.
Det är en stil som förpliktigar: man kan inte slå till reträtt.
Går nåt fel kan det bli riktigt allvarligt.
Man kan inte bli räddad, varken av helikopter eller nån annan.
Det finns ingen felmarginal.
Skadar man sig allvarligt, dör man troligen.
Jag hade inte sett det från den sidan, och det såg brant ut.
"Himmel, så högt det är."
Det såg svårare ut än jag hade trott, men jag var entusiastisk.
DAG ETT
I början var det fantastiskt. Det är vad man lever för.
Jag älskar själva klättrandet. När det går bra, är det toppen.
Som en kombination av balett och gymnastik.
En blandning av kraft och behagfullhet.
Berg är världens vackraste platser.
När jag befinner mig bland berg känner jag mig fri.
När jag kommer bort från allt slammer i vår värld.
Vi överraskades av hur snabbt vi klarade isfältet.
Snart gick isen längs med berget, i vertikala kaskader.
Vi började ta oss förbi dem.
Man är fastbunden till sin partner -
- vilket innebär att man litar fullt på den personens färdigheter.
Men det kan hända att man tänker:
"Tappa inte fästet här, för Guds skull."
Repet ska rädda dig, men kan döda dig.
Om din kamrat tappar fästet, så är det kört. Man följer med ner.
Ska man klättra på det viset måste man lita helt och fullt på sin partner.
Vi var nöjda i slutet av dag ett, vi hade klättrat bra.
I det läget var vi ganska säkra på att vi skulle klara det.
DAG TVÅ
På den höjden tappar man mycket vätska.
Man måste dricka fyra-fem liter varje dag.
Det får man genom att smälta snö.
Allt tar sån tid. Att smälta is på den höjden tar jättelång tid.
Det kan ta en timme att göra bara några koppar.
Därför smälte vi inte så mycket som vi borde.
Vi hade inte heller så mycket gas.
Vi riskerar inte mycket i våra moderna liv.
Att börja ta risker igen gör att vardagslunket bleknar bort.
Man känner sig mer levande.
Jag hade aldrig varit så högt, och det är jobbigt att klättra på is.
Det är inte bara svårt rent tekniskt.
Hjärtat dunkar också febrilt på den höjden.
Det blev väldigt, väldigt kallt.
Vi var runt 6 000 meter upp. Det blåste och började snöa.
Längs hela bergväggen gled pudersnön ner i små snöskred.
Snön fastnade på kläderna och frös fast på dem, som en rustning.
Sista biten av västra bergväggen var en femtio meters mardrömsklättring.
Helt instabil pudersnö. Inga ankarpunkter nånstans.
Det var fysiskt uttröttande. Man fick ta i med hela kroppen.
Det tog runt sex timmar att klättra 60 meter.
Vi fortsatte efter mörkrets inbrott.
Jag blev kall, för jag satt still medan Simon försökte klättra vidare.
Jag blev nästan hypotermisk.
Vi visste att om vi fortsatte trots svårigheterna, skulle det vara kört -
- så vi grävde en snöhåla.
DAG TRE
På morgonen, i det fina vädret, såg vi vad vi hade försökt bestiga.
Det var som en Andernas mardröm:
Rännor av pudersnö som skapats av den nedglidande snön.
Marängformer, svampformer och hängdrivor överallt.
Vi hade hört talas om såna formationer av pudersnö i Anderna -
- men vi hade aldrig sett dem.
Jag är ingen fysiker, jag vet inte hur pudersnön kan ligga kvar i branten.
I Alperna skulle den glida av om lutningen var över 40 grader.
Jag har aldrig upplevt mer riskabel och nervös klättring än då.
Vi var rädda att vi plötsligt inte skulle kunna komma högre.
Vi kunde inte ta samma väg ner. Det var som att klättra in i en fälla.
Dessutom såg vi fallet på 1400 meter som väntade på oss.
Klockan två på eftermiddagen vann vi en seger:
Vi kom till norra bergkammen och lämnade västra väggen.
Vi svor att aldrig gå nära sådana pudersnörännor igen.
Vi var trötta när vi kom över på norra kammen.
Jag var slut. "Skit i toppen", tänkte jag. "Vi har ju klarat västra sidan."
"Jag orkar inte ta mig hela vägen upp."
Men sen sansade vi oss.
Hade vi kommit så långt, måste vi nå toppen.
- Det är rätt långt ner. - Jo...
Jag ogillar bergstoppar, 80 % av alla olyckor sker under nedklättringen.
Vi hade bestämt i förväg att vi skulle klättra ner längs norra kammen -
- ner till sadeln mellan Siula Grande och berget Yerupaja.
Sen skulle vi kunna fira oss ner längs en mindre bergvägg.
Molnen skockades redan i öster. Stora moln.
Vi hade trott att bergkammen skulle vara ganska enkel.
Vi hade mer eller mindre tänkt gå ner, men den visade sig vara mycket svår.
Kammens västra sida var helt vertikal med hängdrivor överallt.
På östra sidan fanns snörännor, tusen meter långa.
Det var en chock.
Det var farligt, och i det läget tappade vi lite kontroll över situationen.
Efter nån halvtimme efter att vi lämnat toppen var vi vilse.
Snön gjorde det omöjligt att se nånting.
Jag såg bergkammen genom molnen, och började klättra mot den.
Det var i själva verket en hängdriva.
En driva som hängde över kammen, som jag gick ut på.
Jag hängde där, och såg ner.
Drivan lossnade och störtade ner längs västra bergväggen.
Jag kom upp på kammen igen, och skrek till Joe att jag hade hittat den.
Vi hade hoppats att vara nere den dan.
När det mörknade var vi fortfarande högt upp, på 6 000 meter.
Den kvällen tog gasen slut när vi skulle smälta snö.
DAG FYRA
Morgonen därpå såg vi att vi hade klarat det värsta.
Jag var säker på att vi skulle nå lägret den dagen.
I det läget trodde jag att vi hade fixat det.
Jag gick före Simon.
Jag kom fram till en bergvägg som skar av kammen.
Jag gick ner på knä, slog in båda yxorna i isen -
- och firade ner mig längs isklippan.
När man slår in yxan lyssnar man vilket ljud den avger och tittar noga.
Jag hängde i båda yxorna, och tog ut hammaren.
Jag ville slå in hackan i väggen, och jag svingade...
Den avgav ett märkligt ljud.
Jag tog ut den för att placera den bättre.
Jag ville sätta yxorna riktigt säkert, hela vägen ner.
Jag skulle just svinga in den igen.
Jävlar!
Smärtan strömmade ner i låret, och det gjorde fruktansvärt ont i knät.
Stöten drev mitt vadben upp genom knäleden.
Vadbenet stöttes upp mot lårbenet -
- slog sönder knäleden, och fortsatte uppåt.
Det gjorde så ont att jag tappade fattningen.
Jag minns att jag såg västerut. Vi var i höjd med Rasacs topp.
Då visste jag vilken höjd vi hade.
Jag tänkte: "Jag får inte ha brutit benet, då är jag död."
Sen slaknade repet.
Det betydde att Simon var på väg mot mig.
Jag kände inte skelettet sticka ut, och jag blödde inte.
Smärtan hade avtagit, så jag trodde att jag hade oroat mig i onödan.
Att jag bara hade slitit sönder ett ligament.
Jag försökte resa mig.
Jag hörde benen gnissla mot varann. Då förstod jag att det var brutet.
Jag glömmer aldrig hans ansiktsutryck.
Chock, desperation och fasa. Många känslor i ett enda ansiktsuttryck.
"Mår du bra?", frågade han.
Jag tänkte först svara ja, men det var ju korkat.
Jag svarade att jag hade brutit benet.
Den första tanken var att nu är det klippt.
"Vi får vara glada om nån av oss kommer ur det här levande."
Tanken slog mig att om han skulle glida ner -
- skulle jag kunna rädda mig själv.
Då skulle jag inte behöva bekymra mig om honom också.
Han gav mig smärtstillande. Huvudvärkstabletter.
Han sa nästan ingenting.
Det var som om han visste vad det betydde.
Han visste, och jag visste, att han skulle behöva lämna mig.
Han kunde ha sagt att han skulle hämta hjälp.
Då hade jag svarat: "Okej." Jag visste att ingen hjälp fanns att få.
Det hade varit ett lätt sätt att ta farväl.
Jag trodde inte på allvar att det fanns nåt alternativ.
Jag vet inte exakt varför jag trodde att det hade hänt nåt.
Jag började undra om någon av dem, eller båda, hade dött.
Jag funderade faktiskt på vem jag helst skulle se som överlevande.
Det är väl kallt att säga det, men jag hade föredragit Simon.
Jag förstod att han inte skulle lämna mig.
Jag lugnade ner mig och samlade tankarna igen.
Jag funderade på hur jag skulle få ner honom för berget.
Vi pratade om vad som måste göras.
Vi hade två rep på 45 meter -
- så om vi knöt ihop dem, skulle vi ha ett rep på 90 meter.
Om jag var fastbunden i ena änden, kunde Simon fira ner mig 90 meter.
Jag kunde inte sätta fast några firningsankare.
Jag fick gräva en grop i snön och hålla emot.
Jag la mig mellan hans ben.
Okej, då kör vi.
Simon började fira ner mig.
Jag firade ner honom en replängd, 45 meter.
Sen kom knuten, som inte kom förbi säkringsbromsen.
När han stannade ställde jag mig på mitt friska ben för att avlasta repet.
Det gjorde repet slakt så att han kunde koppla loss det -
- lägga skarvknuten på andra sidan säkringsbromsen -
- spänna fast sig igen, och fira ner mig ytterligare 45 meter.
Han satte sig i säkerhet, och jag klättrade ner till honom.
Sen upprepades processen.
Simon försökte fira ner mig fort, så mitt knä böjdes.
Det gjorde fruktansvärt ont.
Jag blev arg på honom, han gjorde ju mig illa.
"Gör det långsammare", tänkte jag. Men jag visste att det måste gå fort.
Han hade inget val.
Han såg bister ut. Jag såg på honom...
...och undrade om han var förbannad på alltihop.
Jag kunde tyvärr inte bry mig så mycket om hans smärta.
Vi var ju tvungna att komma ner.
Vi grävde gropar åt honom i pudersnön.
De fanns kvar så lång tid det tog att fira ner mig, de rasade sönder direkt.
Han firade ner mig i ett niomillimeters rep.
Med frusna händer. Det var något extraordinärt.
Jag vet ingen annan som blivit räddad av en enda person.
Det var nu full storm.
Blåsten gjorde det extremt kallt, runt minus 60.
Jag hade förlorat nästan en liter blod, och var chockad och uttorkad.
Vi borde ha grävt ner oss i en snöhåla.
Lagt oss i sovsäckarna, smält snö och druckit.
Men vi hade ju ingen gas.
Vi förlorade kontrollen. Vi kunde inte gräva en snöhåla -
- för då riskerade vi att bli fast om stormen inte bedarrade.
Det började se lite ljusare ut, vi var nästan nere.
Jag firade ner honom, och tänkte att vi snart var nere på glaciären.
Plötsligt gjorde det ont i armbågarna, och det blev väldigt brant.
Jag blev skräckslagen.
Jag skrek åt Simon att sluta fira, men han hörde inte.
Jag märkte att det kändes tyngre -
- men jag tänkte inte mycket på det, det var väl lite brantare bara.
Jag tittade ner och såg ett stup under mig.
Det var fasansfullt att se vad som hade varit under mig.
Jag såg tydligt en stor spricka under klippan, 25 meter under mig.
Jag försökte nå bergväggen med yxorna.
När jag gjorde det, började han fira ner mig igen.
"Gör det inte!", tänkte jag. Jag visste att repet inte räckte ända ner.
Om jag inte kunde avlasta repet, kunde inte han lossa det.
Jag skrek åt honom att sluta.
Jag fortsatte tills jag kom till knuten.
Sen drog jag i repet för att signalera att han skulle avlasta.
Inget hände.
Och det fortsatte att inte hända nånting.
Jag visste att enda räddningen var att klättra uppför repet.
Jag hade två prusikslingor, små tunna repklämmor.
Med en speciell knop runt repet kan man föra slingan uppåt -
- dra till, fästa med en karbinhake, och sen kan man stå i den.
Sen tar man nästa slinga, och för upp den.
Jag försökte hålla mig upprätt för att repet skulle vara still.
Sen försökte jag trä på slingorna. Ett jävla pilljobb.
Det är svårt att beskriva vanmakten. Jag hade ingen känsel i fingrarna.
Jag såg på dem, försökte trycka in dem med tänderna...
Jag var väldigt kall om händer och fötter.
Om man bara sitter blir man ju kall.
Det var illa, och det blev värre av att inte veta vad Joe gjorde.
Jag kunde inte begripa varför det tog sån tid att avlasta repet.
Det fanns ingen rimlig förklaring till det.
Jag fick på en slinga, som jag spände fast på bröstet för att stå upprätt.
Jag försökte sätta på den andra. Händerna löd inte alls.
Jag tappade den, och såg den falla...
Då visste jag att det var kört.
Jag kunde ju inte klättra uppför repet.
Att klättra med bara händerna går inte när händerna är frusna.
Jag kunde inte göra någonting. Helt hjälplös.
Och riktigt arg.
Jag kunde inte göra nåt. Jag kunde inte avlasta repet.
Jag bara satt där, i säkert en och en halv timme.
Min situation blev allt mer desperat.
Jag fick kämpa för min grop.
Min sockerartade sittplats i snön började vittra sönder under mig.
Min situation började bli... rent desperat.
Jag var psykiskt nedbruten. Jag kunde ju inte göra någonting.
Jag hängde bara i repet och väntade på döden.
Jag hade nog dött ganska snart.
Blåsten gjorde det väldigt kallt.
Jag gled nerför berget i små ryckiga etapper.
Den mjuka, sockriga snön gled bort under mig.
Jag trodde att han skulle falla, och jag kunde inte göra nåt.
Han skulle falla 100 meter.
Han var 45 meter bort, och skulle falla dubbelt så långt. Han skulle dö.
Han visste inte hur högt över marken jag hängde.
Men jag tror att han visste att han skulle dö.
Sen kom jag ihåg att jag hade en kniv i ryggsäcken.
Jag fattade beslutet rätt fort.
Det verkade vara rätt sak att göra under omständigheterna.
Jag kunde inte på något sätt sitta kvar.
Förr eller senare skulle jag dras ner från berget.
Jag tog av ryggsäcken, öppnade den med en hand, och tog fram kniven.
Det var en vidrig natt.
Jag kunde inte sluta tänka på vad som hade hänt Joe.
Det tog tid att få tillbaka värmen.
Och jag lyckades väl inte heller, det var en kall natt.
Det starkaste minnet är att jag kände mig fruktansvärt törstig.
Det kändes som om jag kunde känna lukten av vattnet i snön.
Det var en stark känsla, och ganska egendomlig.
Jag visste inte vad som hade hänt.
Jag hade landat på något sluttande. Jag gled neråt i mörkret.
Jag måste ha fallit runt 45 meter. Jag var förvånad över att jag överlevt.
Ljuset från min huvudlampa blev uppätet av mörkret.
Jag kände mig mycket orolig och sårbar.
Hade jag landat en meter åt höger hade jag fallit ner i ett stort hål.
Jag skruvade fort i en isskruv.
Jag såg mig om och tänkte:
"Himmel, det blir ju nästan omöjligt att ta sig upp härifrån."
Mitt rep gick upp 25 meter till hålet jag kom genom.
Jag tänkte att Simon fanns vid dess slut.
Jag var säker på att han var död.
Jag tänkte att om jag drar i repet, spänner jag det mot hans döda kropp.
Han borde ha fallit på sidan om sprickan -
- och legat där som en motvikt.
Jag trodde att repet gick till kanten, och ner i sprickan.
Så jag drog i repet för att det skulle spännas mot hans kropp.
Men det bara kom ner.
Jag såg direkt att det var avskuret.
Då trodde jag att jag skulle dö där.
Men jag var glad, för det betydde att Simon levde.
Simon!
Det var en hemsk situation att vara i.
Man dör ju inte av att bryta benet.
Jag har för mig att jag stängde av huvudlampan för att spara batteriet.
Det var mörkt, vilket började gnaga på mig.
Sprickor är speciella.
De är fasaväckande på ett sätt, de är inte till för de levande.
Jag hörde knakningarna i isen, och vindens ljud i den.
Jag satte på lampan igen, jag gillade inte mörkret.
Jag kände mig väldigt ensam.
Och jag var väldigt rädd.
Jag var också... Jag var 25 år gammal, i form.
Jag var väldigt ambitiös.
Det var vår första resa, och jag ville bara klättra.
Det kändes inte... Det var inte vad vi hade planerat.
Klockan måste ha varit mycket.
Vid det laget tänkte jag att jag inte skulle komma ut.
Dumskalle...
Dumskalle. Dumskalle!
Som bergsklättrare får man aldrig tappa kontrollen.
Att göra det kan vara ett nederlag.
Ditt as! Ditt jävla, förbannade as!
Jag var barnslig, jag grät och grät.
Jag trodde att jag var hårdare än så.
DAG FEM
Det blev ljusare, så klockan var fem-sex.
Då började jag ropa på Simon igen.
Jag klädde på mig inuti snöhålan och packade allting.
Det var fruktansvärt.
Jag kände mig säker på att Joe hade dött -
- och nu skulle jag dö som en form av vedergällning.
Men hellre än att sitta där och tycka synd om mig själv -
- satte jag i gång. Bättre att dö på vägen ner.
Snart började det slutta kraftigt, så jag kryssade ner.
På vägen ner såg jag klippan han hade blivit nedfirad över.
Då förstod jag att han hade hängt där -
- och att det var därför han inte avlastade repet.
Snart såg jag med förskräckelse -
- att det längst ner på isklippan fanns en enorm spricka.
Den var tio meter bred, och såg ut att sakna botten.
Han borde ha gått upp tidigt, för han borde vara lika törstig som jag.
Han borde ta sig ner för att dricka, och för att hitta mig.
Jag stannade och skrek ner i sprickan.
Jag ropade och ropade: "Joe, Joe!"
I eftertankens kranka blekhet kan man väl säga -
- att jag borde ha klättrat ner i sprickan för att leta efter honom.
Men ärligt talat slogs jag aldrig av den tanken.
Jag var helt övertygad om att han var död.
När klockan var tio var jag helt säker på att jag var ensam.
Att jag inte skulle bli räddad.
Jag uppfostrades som katolik.
Men jag hade inte trott på Gud på länge.
Jag undrade ibland: om det blir riktigt jävligt -
- kommer jag då att läsa några "Ave Maria" -
- och böna om att bli räddad?
Men tanken slog mig aldrig.
Det betydde att jag verkligen saknar gudstro.
När man dör, så dör man. Det finns inget liv efter detta.
Ingenting.
Kunde jag klättra upp därifrån?
25 meters framskjutande is. Omöjligt även med ett bra ben.
Jag visste att båda var döda.
Men jag kunde inte bara lämna lägret.
Jag visste ju ingenting om dem förutom deras förnamn.
Jag kunde inte deras efternamn, jag visste inget om dem.
Jag fick en bisarr tanke: Om de har fallit ner från berget -
- borde de ha landat vid dess fot.
Jag tänkte att jag kanske kunde se dem från glaciärens kant.
Jag begav mig ditåt, med målet att ta mig så långt jag kunde.
Jag började ta mig ner för glaciären ensam.
Jag var fortfarande säker på att jag skulle dö själv.
Att ta sig över en glaciär på egen hand är väldigt farligt.
Det finns sprickor i isen, som täcks av snön.
Lyckligtvis hittade jag våra spår från vår vandring till berget.
Det var först när jag lämnade glaciären -
- som jag insåg att jag skulle klara det. Att jag skulle överleva.
Jag kan inte beskriva hur rädd jag var den natten.
Jag tänkte att så skulle det fortsätta i flera dar.
Man måste hela tiden fatta beslut -
- även om man fattar fel beslut.
Gör man det inte, så är det kört.
Jag höll på att dö på avsatsen.
Min enda chans var att fira ner mig djupare i sprickan.
Jag visste inte vad som fanns därnere.
Jag bara hoppades att det skulle finnas nån utväg -
- i denna isiga labyrint.
Det var ett svårt beslut att fatta.
Jag var rädd för att ta mig längre ner.
Men alternativet var att sitta där och hoppas på en ljusning.
Och nån sån kunde man inte hoppas på.
Jag ville inte titta ner.
Tanken på att det var tomt därnere var fasansfull.
Jag gjorde ingen knut i repänden.
Om det inte fanns nåt därnere, skulle jag inte kunna hålla fast.
Då skulle jag falla, och det skulle gå fort.
Himmel, så stor den var.
Jag var helt färdig, rent fysiskt.
Jag stapplade fram över moränen, fortfarande extremt törstig.
Det var så mycket som snurrade runt i huvudet. Skuldkänslor, oro...
"Hur ska jag förklara det här för Joes föräldrar?"
"För mina vänner, för Richard?"
Tanken på att hitta på en bra historia slog mig faktiskt.
Nåt som framställde mig i ljusare dager.
Jag tänkte på det ganska länge.
Den enda riktigt starka minnesbild jag har kvar från Peru -
- är när jag såg den gestalten.
Han kom rätt nära innan jag kunde se vem det var.
Han såg helt hemsk ut.
Man kunde knappt känna igen honom.
Jag frågade om Joe. Han bara svarade: "Joe är död."
Jag berättade alltihop när vi gick tillbaka till lägret.
Jag berättade vad som hade hänt.
Han var inte på något vis...
...fördömande inför vad jag hade gjort. Han tog det bra.
Jag hade väl firat ner mig 25 meter -
- från isskruven, vid avsatsen.
Jag var nu i vad som verkade vara sprickans botten.
Salen var formad som ett timglas, det var nog 50 meter till taket.
Den var nog som kupolen i St Paul's Cathedral.
Jag tittade ner, och såg bara ett stadigt snötäcke.
Det här måste vara botten, tänkte jag.
Femton meter bort sluttade det uppåt.
Vid sluttningens krön strålade solen igenom.
Det strålade. Det var en stor ljusstråle som kom rakt in.
Det var utvägen jag hade letat efter.
Jag blev övertygad om att jag skulle klara att klättra upp.
Jag började åla mig fram på det platta golvet på magen.
Då hörde jag att det knakade under mig.
Det var inget stadigt golv, det var ihåligt under det.
Jag blev skräckslagen.
Det var som att ligga på ett äggskal.
Om jag föll igenom, skulle jag aldrig klara att nå krönet, min utväg.
Okej, nu var jag på stadig grund.
Jag tog fram yxan och reste mig.
Det gjorde extremt ont att sätta i båda fötterna.
Jag försökte ställa mig så att jag kunde sätta vänsterfoten först.
Men det var oundvikligt att sätta i det brutna benet.
Jag kände skelettet röra sig.
Vid varje steg svimmade jag nästan.
Det var så otroligt smärtsamt.
Det var en ljus, solig dag.
Wow! Hela världen hade kommit tillbaka.
Jag låg på snön och bara skrattade.
Jag var så lättad att komma ut.
Sen såg jag ner på glaciären... Jag hade bara börjat.
Den var flera kilometer lång, på uselt underlag.
Jag funderade på att bara sitta kvar.
Jag hade just gjort den största bergsbestigningen i mitt liv.
Efter en sån prövning är man utmattad i flera dar.
Man bara äter, dricker och sover.
Jag hade just upplevt en sån prövning.
Benet var av, det gjorde ont, och jag var uttorkad och utsvulten.
Jag tänkte försöka mig på något som nästan var fysiskt omöjligt.
Men sen slog det mig att jag borde sätta upp delmål.
Jag började se mig om och tänka efter.
"Om jag tar mig till sprickan därborta på 20 minuter..."
Klarade jag av det på 18 minuter blev jag överlycklig.
Gick det på 22 minuter, blev jag så besviken att jag nästan grät.
Jag vet inte varför jag gjorde det.
Men jag klarade inte av att tänka på helheten av vad jag måste göra.
Jag följde Simons spår. De kryssade runt kullar och hinder.
Om jag inte hittade hans kropp i ett hål -
- skulle hans spår leda mig förbi glaciärsprickorna.
Bergen tornade upp sig runtomkring mig.
Jag kände mig liten och sårbar.
Det känns som det finns ett ont väsen som är ute efter en.
Jag var som en myra någon retades med.
Nån satte hinder i vägen för mig, bara för att till sist krossa mig.
Jag såg Simons spår försvinna.
De var min livlina.
Jag började bli desperat.
Jag ålade vidare i mörkret, vilket var korkat.
Men jag var rädd, och försökte se Simons spår.
DAG SEX
På morgonen var det soligt och ljust. Alla spår var försvunna.
Jag började tidigt.
Då och då ställde jag mig på ett ben för att se vägen -
- och sen la jag mig igen, för att åla vidare.
Vid glaciärens kant fanns det extremt många sprickor. En labyrint.
Plötsligt kunde jag se isen ta slut, och berggrunden ta vid.
Det var nog jag som föreslog att vi skulle ge oss av.
Delvis för att jag var bekymrad över Simon.
Det kändes bäst att ta sig så långt därifrån som möjligt.
Jag ville inte ge mig av direkt.
Jag behövde ett par dagar för att samla tankarna -
- och för att återfå lite av min kraft.
Jag tvättade mig länge.
Det var skönt att tvätta håret och ansiktet, att raka mig...
Att få bort...
Att få bort resterna av berget ur kroppen.
Jag var extremt törstig.
Hur mycket snö man än äter, får man inte tillräckligt med vatten.
Jag såg klipporna. Jag visste hur långt borta de var.
Det var första gången jag verkligen ställde frågan: "Kan jag klara det?"
Jag slängde all utrustning.
Klipporna var för stora för att åla över.
Det enda sättet var att försöka linka över.
Jag förstod att jag skulle ramla mycket.
Nästan varje steg.
Det var som att bryta benet varje gång. Jag tittade bakåt...
...och jag hade kommit 25 meter. Det hade tagit evigheter.
Jag kan vara vansinnigt envis.
Jag får gärna min vilja igenom.
Men det var inte mycket som gick min väg de här dagarna.
Jag kunde se en bumling och tänka: "Jag ska vara där om 20 minuter."
När jag hade beslutat mig för det, då skulle det fan bli så också.
Det var en hjälp att tänka så. Hade jag kommit halvvägs -
- kunde jag knappt stå ut med att behöva ta ett steg till.
Men sen såg jag mitt mål: "Jag måste dit."
Jag tvistade med mig själv om jag skulle vila lite till, eller kämpa på.
Jag verkade ha en riktigt kall, pragmatisk sida som sa:
"Du måste göra det här om du vill komma fram dit."
"Kom igen, fortsätt."
"Okej... Res dig och fortsätt kämpa."
Det var en enträgen, tydlig känsla.
En röst eller en annan del av mig som piskade på mig.
En känslokall röst, utan medkänsla.
Den struntade i om jag var trött eller om det gjorde ont.
Det var en märklig upplevelse.
En del av mig sa: "Fortsätt, fortsätt, ingen vila."
Den andra delen, mitt medvetna förnuft -
- såg sig om och tog in alla intryck.
Allteftersom tiden gick blev det bara märkligare.
Jag var nästan helt uttorkad.
Retsamt nog låg stenarna ovanpå glaciären.
Man hörde rinnande vatten hela tiden.
Jag kunde ramla och höra vattnet, och börja leta efter det.
Jag kunde inte komma åt det.
Jag blev nästan vansinnig av att höra vattnet.
Jag var bekymrad över Simons fysiska hälsa.
Hans händer hade fortfarande förfrysningsskador.
Det kändes inte som en plats att dröja sig kvar på.
Vi förberedde oss för att ge oss av nästa dag.
Jag föll till sist ihop bland stenarna.
Jag sov inte så bra, jag hade väldigt ont i benet.
Det var första natten det inte var storm.
Inget regn, ingen snö. Jag såg stjärnorna.
Jag låg på rygg i vad som verkade vara en evighet -
- och tittade upp på stjärnorna.
Jag fick en kuslig känsla av att jag hade legat där i århundraden -
- och började bli en del av det berg jag aldrig skulle lämna igen.
DAG SJU
Solen gick upp och började värma mig.
Det vore så skönt att bara ligga kvar, då skulle smärtan försvinna.
Det var så nära att jag gjorde det.
Jag trodde verkligen att jag inte skulle klara det, att jag skulle dö.
Det var ett ganska kyligt konstaterande.
Det kändes förnuftigt att åla vidare, det skulle ändå inte spela nån roll.
Jag tror att det var ensamheten, känslan av övergivenhet...
Den fanns där hela tiden.
Jag tog mig inte vidare för att överleva.
Det var snarare så att jag inte ville dö ensam.
Det var ett symboliskt avsked.
Ett sätt för mig att acceptera att han var borta.
Jag drack liter efter liter...
Det var som att få nytt bränsle.
Jag kände att jag blev starkare.
Jag kissade på mig, och jag minns att värmen kändes skön.
Det var som ett långsamt, stadigt förfall.
Inte bara fysiskt.
Det var hela jaget som förföll. Jag kände mig helt tom.
Jag brydde mig inte längre.
Jag struntade i värdigheten, om jag var modig eller feg...
Jag blev nästan ett ingenting. Det var egendomligt.
Jag delade fortfarande upp etappen i 20-minutersbitar.
Sen hittade jag fotsteg.
Jag var övertygad om att det var Simon och Richard.
Jag trodde att de följde i mina spår.
Jag ålade mig vidare ner -
- helt övertygad om att de gick bakom mig.
Sen insåg jag att det var dumt, då skulle de ju hjälpa mig.
Jag övertygade mig själv om att de var bakom mig.
De ville bara inte genera mig. Jag hade ju kissat på mig och gråtit.
Jag vet inte hur länge jag trodde det, kanske en timme.
Jag trodde det verkligen, men sen sprack bubblan.
Jag insåg att de inte var där.
Jag blev helt förkrossad.
Klockan var fyra när jag kom ner till sjön.
Jag visste att det fanns en morändamm vid dess kant.
Från toppen av dammen skulle jag se ner i dalen där lägret var.
Jag skulle till och med se tälten.
Det var första gången jag trodde att jag skulle klara det.
Direkt efteråt infann sig nästa tanke: "Kommer det att vara nån där?"
Det hade gått fyra dar sen jag såg Simon sist.
Jag ställde mig snart frågan: "Varför skulle de vara där?"
Det skulle bli mörkt vid sex, så jag fick bråttom.
"Jag måste dit så fort som möjligt."
Resten av eftermiddagen plågades jag av tanken att de hade gett sig av.
Jag hade inte tänkt på vädret.
Mellan fyra och sex, när jag kom till moränen, hade vädret skiftat.
När jag tittade ner i dalen, var den full av moln.
Simon!
Jag lyssnade efter ett svar. Ett rop, en vissling, nånting...
Jag hörde ingenting.
Jag satt där länge och grät, utan att veta vad jag skulle göra.
Jag tänkte lägga mig i sovsäcken.
Men av nån anledning kändes det löjligt att möta slutet i en sovsäck.
Så jag kunde lika gärna fortsätta, och möta slutet därnere nånstans.
Jag vet inte riktigt vad som hände resten av den natten.
Jag slutade titta på klockan, och allt började rämna.
Jag tappade taget helt, jag visste inte vad jag gjorde längre.
Jag minns inte om jag tänkte på nån...
Nån jag älskade eller nåt sånt.
Vid ett tillfälle var det en låt som ekade i huvudet.
Den var med ett band som heter Boney M.
Jag gillar inte ens deras musik.
Vem där?
Det bara fortsatte, i timme efter timme.
Det var irriterande, jag ville ha bort den ur huvudet.
Jag ville tänka på andra saker.
Jag tänkte: "Fan, min död ackompanjeras av Boney M."
Ibland kändes det som... Jag vaknade inte, för jag var vaken hela tiden.
Jag kom tillbaka till verkligheten, det var som att vakna.
Jag satt där, utan att veta var jag var.
Det var mörkt och snöade. Jag trodde jag var på glaciären -
- eller att jag hade fått stryk utanför puben.
Sen gled jag bort igen.
Jag minns att jag kände en stank.
En riktigt intensiv stank.
Det var som ett luktsalt som bröt fantasierna.
Jag var förvirrad, det tog lång tid innan jag begrep vad det var.
Jag trodde att det var jag själv.
Mycket långsamt kom jag på det.
Jag hade krälat igenom latrinen utanför vårt läger.
Då förstod jag att jag var nära tälten.
Simon!
Jag låg där och skrek, och tänkte att nu är det kört. Hit men inte längre.
Jag kunde inte ta mig längre.
Jag hade gjort misstaget att hoppas att de var kvar.
När jag skrek utan att få nåt svar så visste jag att jag skulle dö.
Den känslan när ingen ropade tillbaka...
Det var...
Då förlorade jag något.
Jag förlorade mig själv.
Jag vaknade utan att veta varför.
Det låg en konstig känsla i luften.
Jag hörde vinden vina utanför tältet.
Plötsligt hörde jag något.
Det gick långsamt upp för mig -
- att det bara kunde vara Joe som skrek därute.
Men det var omöjligt, för han var död.
Han hade dött för tre-fyra dar sen.
Sen hörde jag det igen, mycket tydligare.
Det lät verkligen som att någon skrek "Simon".
Jag fick panik. Det kunde ju inte vara Joe, för han var död.
Och om han ändå är därute -
- kommer han att vara en hemsk varelse.
Det kan inte vara en människa.
Ingen människa hade kunnat ta sig ända till tältet.
Jag låg där, utan att veta vad jag skulle ta mig till.
Sen vaknade Simon.
"Simon!" Det var utan tvekan nån som ropade mitt namn.
Jag visste att det var Joe. Jag förstod det direkt.
Jag såg mig om.
Jag såg något som svävade...
Simon satte fart direkt.
Plötsligt hörde jag röster.
Joe!
Är det du?
Jag höll igen, jag trodde inte att det kunde vara en människa.
Simon!
Vi gick till strandkanten där skriken kom ifrån.
Det var två-trehundra meter från lägret, och där låg Joe.
- Simon... - Herregud!
Jag kunde inte tro det förrän jag faktiskt såg honom.
Det var svårt att tro, trots det.
Kvällen var så spöklik, och han var i ett sånt tillstånd...
Han såg fruktansvärd ut. Jag trodde nästan att han var ett spöke.
Jag fick nästan nypa mig själv -
- för att tro att det var sant, att det hände på riktigt.
- Hjälp... - Fy fan, Joe... !
Är du okej? Fan... !
Simon var...
Han svor mycket.
För helvete, Richard! Lyft honom!
Håll honom då, din dumma fan! Bär honom!
Jag minns att Simon tog tag i mina axlar och höll i mig.
Lyft hans ben.
Det minns jag.
Känslan av att vara omhållen.
Tyst, tyst... Du är i säkerhet nu.
Han tackade mig för att jag hade försökt få ner honom för berget.
För allt jag hade gjort fram till dess...
...att jag skar av repet.
Han sa till mig: "Jag hade gjort samma sak."
Det var de första ord han sa till mig.
lnnan vi ens hade stängt tältdörren frågade han efter sina byxor.
Vi fick berätta att vi hade bränt dem, och då blev han arg.
Då kom jag tillbaka till verkligheten.
Jag insåg att det var samma gamla Joe.
Joe tappade en tredjedel av sin kroppsvikt under prövningen.
Efter två år och sex operationer började han klättra igen.
I England fick Simon mycket kritik -
- för att han hade skurit av repet.
Joe har alltid försvarat honom.
Ingen har någonsin lyckats göra om deras bedrift.